NETFLIX UVÁDÍ
Volně podle povídky Denise Diderota
Madam de Monthabor, madam de Choisy, hraběnka z Lubacu,
baronka z Courcellesu, její guvernantka, její komorná,
markýza de Montaigu, její dcera, její druhá dcera,
lady Mary Wortleyová
a její hezká přítelkyně, jejíž jméno jsem zapomněla.
A ještě markýza de Saint Méran a madam de Volnay.
Jen malý vzorek vaší sbírky,
který se mi donesl sem, pryč od společnosti.
Markýzi,
je důležité, zda se objevím na vašem seznamu úlovků?
Těšte se z mého přátelství a zažeňte ten rozmar.
Madam, soudíte mě lehkovážně.
Není vaše filozofie založena na lehkovážnosti?
Jak může člověk uvažovat
a uniknout pověrám, klamům a samolibosti
bez éterického, živého a lehkého důvtipu?
Proč taková vrtkavost u muže s tak zdravým rozumem?
V zájmu počestnosti.
Ta vás dovedla k tomu, že jste svedl všechny ty ženy?
Já nesvádím, já jsem vždy obětí svodů.
Jste tak citlivý, markýzi.
To počestnost přesvědčila každou z nich o vašich vášnivých citech?
Já je nepřesvědčuji.
Pouze vyjadřuji upřímný cit, který ve mně vzplál.
Ale není zvláštní, že se ty šlechetné city
za pár dní navždy vypaří?
Příroda je vrtkavá. Tak to chodí.
Jinak by to bylo nečestné.
Já jsem od přírody netečná k rozechvění láskou a srdcem.
Vždy mi to přišlo jako předvídatelné a nudné divadlo.
Markýzi, rmoutí mě, že jsem vás zarmoutila.
Přes můj nezájem o vaše city
se stále hodláte zdržet ještě pár dní?
Jak dlouho dovolíte, madam.
Unaví vás to, markýzi. Uvidíte.
Budeme to pozorovat spolu.
Dobré ráno.
Už jste vzhůru?
Dobré ráno, madam.
Milovala jste vašeho zesnulého manžela?
Podivná otázka. Jistě, markýzi.
Opravdu milovala?
Jak má žena milovat svého muže.
U manželů občas vzniknou upřímné city.
Upřímně, milovala jsem ho až do svatby.
Pak přišlo trápení a hádky.
Litujete, že jste se vdala?
Chcete vědět, co si myslím?
Je škoda, že manželství je dostupné
tak nepřipraveným duším.
Jako se učí mravy a latina,
mělo by se před svatbou učit o životě v páru.
O to se může postarat sama láska.
Pak nikdy nebudu stvořená pro manželský život.
Nikdy jste netoužila milovat a být milována?
Opravdově.
Jako dítě.
Odmala jsem
sledovala ty údajně zamilované,
ale brzy mi došlo, že je to pouhé divadlo,
aby přesvědčili svět, a tudíž sebe.
Věřím jen v přátelství.
Láska spojená s chtíčem začne být křehká a snadno se zraní.
Madam, jak můžete stát o lásku, když jste ji nezažila?
Já jsem ji zažil v té největší upřímnosti.
Vychovali mě teta a strýc a žili v takové harmonii,
že se zdálo, že dva se stali jedním.
Od nejútlejšího věku, aniž bych to věděl,
jejich dokonalost tříbila mou duši.
Tak proč jste tedy
měl tolik letmých avantýr?
Protože
s každým setkáním vidím,
i když jen na moment, záblesk tohoto ideálu.
Ideálu, kterého jsem se nevzdal
a který do jeho poznání bude ochuzovat můj život.
-Mám vás litovat? -Kdepak.
Mám velkou naději,
která sílí každý den po vašem boku.
Dávám vám naději?
Vy jste podařený, markýzi. Říkám vám jedno, slyšíte druhé.
I když mě baví sledovat vás a vaši živou představivost,
nebaví mě se opakovat, abych vám tu posedlost vyhnala z hlavy.
Z hlavy ne.
Ze srdce.
Kdo ví, kde se skrývá srdce?
Vaše je plné důvtipu, až ho lze minout.
Madam, než vaši sluhové položí ty židle,
pokochejte se ještě tím pohledem,
kde se příroda svobodně vyjadřuje
a může si dělat naprosto, co chce.
Dejte tu židli tamhle.
Podívejte.
Nepředstavujeme si, že tam někdo sedí a přemítá?
Necítíme, jak ty meditace nabírají barvy přírody?
My už nepozorujeme přírodu, ale setkání člověka s ní.
Markýzi, přesně tak.
Ale proč jste chtěl dvě židle, když stačí jedna?
Protože má ukázka ještě neskončila.
Dejte ji tam.
Nevyvolávají ty dvě židle představu dvou lidí,
kteří tiše sedí bok po boku,
jejich duše jsou jednotné,
spojené tak posvátným poutem, jakým je neochvějný klid přírody?
Narazila jsem na markýze.
Zdrží se ještě dlouho?
To nevím.
Zámek neopustil čtyři měsíce.
Žádný oběd ani večeře bez něj.
Párkrát měl být obchodně
v Paříži nebo jinde,
ale pokaždé zůstal tady
a nikdy nenaříkal, o kolik svou absencí přišel.
Předpokládám, madam, že se vám dál dvoří s největší pozorností,
aby vám dokázal svou lásku.
Ano.
Je tak hrdý, že neodjede do Paříže, dokud neuloví svou kořist.
Jste zamyšlená.
Mám se obávat, že jeho lichotky ťaly do živého?
Mýlí se vaše přítelkyně?
Prosím, změňme téma.
Jedu z Paříže, abych narazila na tajnosti?
Vždyť naše přátelství tkví
v upřímnosti a otevřenosti našich rozhovorů.
Přerušil ten muž pouto, které nás váže od dětství?
Ne, drahá, ale znám váš názor na markýze.
Když se svěřím, mohla bych vás rozrušit.
Víte, jak mi záleží na vašem mínění.
Mám to chápat tak, že jste markýzovi podlehla?
Kdepak, nepodlehla, věřte mi.
Věřím vám.
Ale odkud se pak bere ten nepokoj?
Má drahá,
ten markýz z Paříže není stejný muž,
jaký je tady poslední měsíce.
Člověk se mění. Každým dnem jsem toho svědkem.
Člověk jako on si nasadí jakoukoliv masku, aby dosáhl cíle.
Znáte mě nejlépe. Myslíte si, že jsem tak naivní?
Madam, jak zvláštní darovat mi něco takového k narozeninám.
V Anglii je to dost módní.
Tady se to asi nechytne, ale ta myšlenka mi lichotí.
Děkuji, madam.
Drahý markýzi, už to bude půl roku,
co nejste ve společnosti a zanedbáváte své věci.
Dnes, když jste o rok starší,
nezvažujete čas pečlivěji,
a jaké bláznovství to je zůstat zde tak dlouho?
Za bláznovství považuji život, který jsem doteď žil.
Vaše tvář to podnítila, vaše společnost posílila.
Vím, že v lichocení jste obratnější.
Upřímnost je často neobratná.
Neubírá se cestou
svádění.
Je zranitelná a nevinná,
a snaží se jako dítě nést to nejčistší v nás.
Bude vám chybět společnost.
Davy mě unavují.
A také samota.
Našel jsem společnost,
tu nejdokonalejší, tvořenou zamilovaným mužem a ženou.
Najdete-li ženu, která vás miluje.
Dovolím si doufat, madam.
O co se vaše naděje opírá?
O důkaz, který mi denně dáváte.
Já?
Ano. Vaše společnost posiluje mé city.
To pak budou tvrdé jako kámen.
-Smějete se mi. -Pardon.
Ne, já...
Možná je to hloupé, ale miluji váš úsměv.
Stále sníte, že vám podlehnu?
Jako nikdy.
Jak s takovou netrpělivostí dokážete být tak trpělivý?
Snažím se srovnat svou trpělivost s netrpělivostí.
Gratuluji vám, že jste tak zdrženlivý
a nesnažíte se ukrást polibek.
Bojím se vás urazit
a ztratit navždy vaši společnost.
Hodně rozumná úvaha od někoho tak vášnivého.
Jsem až příliš rozumný?
Řekla jsem něco takového?
Ne, ale...
Ale...?
Myslíte...?
Už víc neřeknu.
Má drahá.
Dobrý den, madam.
Dobrý den.
Vím, že vás s markýzou pojí přátelství.
Nechci, aby vám má přítomnost bránila
mluvit otevřeně,
tak se odeberu z vaší společnosti.
Děkuji, markýzi, za pozornost.
Možná toho budu litovat.
Nerad bych vás zatěžoval lítostí.
Jdu se projít.
Příroda bude jen připomínka vašeho šarmu.
Můj přirozený sklon k nedůvěře je pryč.
Byl to průvodce k rozlišení pravdy od falše.
Teď mě dovedl k cíli a jsem volná.
Má drahá, jaká vášeň.
Ne všechny jsou stejné.
Naše je silná, nikoliv přílišná.
Naše cítění jsou plná něhy i rozumu.
Povězte, co je nového v Paříži?
Nic, co by ovlivnilo váš odlehlý a poklidný život.
Kdyby o vás a markýzi celá Paříž mluvila, jistě by vám to bylo jedno.
Máte pravdu. A mluví?
-Vážně to chcete vědět? -Ano, pobavte mě, drahá.
Teď když je váš vztah známý, všichni se baví sázením
na počet dnů, které vám s markýzem zbývají.
Láska uráží ty, kteří ji nemají.
To mluví jen o nás?
Můžu vám říct smutný příběh.
Do toho.
Nechci svou duši štěstím bránit před neduhy světa.
Vzpomínáte na madam de Joncquières?
Před mnoha lety bydlela nedaleko ode mě.
Byla dcerou barona a hraběnky,
ale byla nemanželská, takže neměla postavení.
Svedl ji vévoda a myslela,
že sňatek s ním ji zachrání.
Ale podvedl ji falešným manželstvím.
Porodila dceru, plod jejich svazku.
Vévodu pohnala před soud,
ale měla menší vliv než její muž,
takže prohrála zruinovaná.
Od té doby jsme o ní neslyšeli.
Vzpomínám si.
Připomínáte mi tím proradnost jistých mužů?
To ne, madam.
Říkám to, protože ji poznala moje služebná.
Kde je teď?
Na místě tak odporném, že si to neumíte představit.
Je to takové doupě,
kam chodí muži hrát a večeřet.
Jeden nebo dva obvykle zůstanou
a stráví noc s madam nebo její dcerou, jak si přejí.
Kolik je její dceři?
Asi 15 nebo 16.
Podle všeho je krása dívky neskutečně jemná a vytříbená,
ale v té přízemnosti to nikdo nerozpozná.
Je to o to krutější,
když neštěstí pozná ty, které poznaly náš stav.
Myslím, že říkám správně,
když řeknu, že "štěstí" je jen kousek od "neštěstí".
Madam, mýlíte se.
Štěstí, které nevydrží, je rozkoš.
Brzy budeme muset pokácet stromy kolem,
aby mu nebránily v růstu.
Když pomyslím, že nás ten strom přežije
a bude možná poslední svědek našeho vztahu.
Vy neposloucháte. Jste myšlenkami jinde.
Promiňte. Kvůli svým myšlenkám jsem vás neslyšel.
Jaké myšlenky vás ode mě vzdálily?
Bojím se, že vás popudí jako mě.
Buďme popuzení oba. Utišíme jeden druhého.
Víte...
Práce mě volá do Paříže.
Nemůžete poslat zástupce?
Tentokrát bohužel ne.
Jde o značnou sumu, nejde to.
Markýzi, nebuďte nešťastný.
Jeďte do Paříže a rychle si to vyřiďte.
Dovolujete mi vás tu na pár dní nechat?
Co je pár dnů ve srovnání s časem, který nás čeká?
A potřebujete mé svolení?
Jste vázán nějakou autoritou, kterou nad vámi držím?
Mohu si stěžovat.
Máte pravdu, madam. A až vás opustím,
bude mě těšit myšlenka, že vás zase uvidím.
Stále jste mi neřekl o své cestě.
Nedala jste mi šanci, madam.
Odpusťte. Dám vám ji. Poslouchám.
Myslel jsem na vás.
A když jste na mě nemyslel?
Myslel jsem na vaše nohy.
Markýzi...
Když jste nemyslel na mé nohy?
Tak na vaše záda.
-Moje záda? -Ano. Miluju je.
Vážně. Povídejte.
Myslel jsem na váš pupík.
No tak. Během vaší cesty toho muselo být víc.
Ano.
Tisíc nápadů na budování.
Na budování?
Markýz není s vámi?
Je v Rouenu.
Má novou chuť do práce, hodně cestuje.
Vím, co si myslíte.
Nepochybuji o jeho věrnosti. Má v hlavě hodně projektů.
Zdědil velkou sumu.
Neví, co s penězi, tak staví městské domy,
které přenechá potomstvu.
Nemáte obavy?
Vůbec ne.
Možná ze mě cítíte trochu únavy.
Poslední dobou mám křehké zdraví.
Markýzovy cesty a práce vás nezneklidňují?
Vůbec ne.
Takže s markýzem stále vycházíte
skvěle jako vždy?
Naprosto.
Nic, ani čas,
trochu nezmírnilo vaše city?
Nic. Každý den jsou silnější a plnější.
Tak mi odpusťte má podezření.
Je možné, má drahá,
že vám začínám závidět.
Závidět mi?
Mám vám přát, co potkalo mě?
To bohužel má příliš opatrná povaha nedovolí.
Má tvrdohlavost mi nedovolí se vzdát a nutí mě poučovat druhé.
Ale co já můžu učit, když jsem nic neokusila?
Muži to pochopili. Žádný se mi nedvoří.
Chránila jsem se tak důkladně, že už mě nic nečeká.
Má drahá...
Díky mé pýše věříte, že mezi markýzem a mnou
se nic nezměnilo.
Ale naše přátelství je příliš ryzí. Už nemohu skrývat neklid.
Před dvěma lety
jste říkala, že markýz odjede na den, pak na dva
a postupem času
ho práce bude volat častěji,
až se pomalu začne vracet beze slova,
sedne si do křesla, promluví se psem
a usne.
Bojím se, že jste měla pravdu.
Povězte, co se stalo.
Čím víc jsme vášnivé,
tím víc přeháníme tu nejmenší maličkost.
Znáte architekta Ledouxe?
Ano.
Měl tu s námi být měsíc. Nakonec zůstal tři.
Měl pracovat na markýzových projektech.
Díky němu bylo snazší probírat jisté důležité věci.
Zprvu jsme s panem Ledouxem obědvali.
Odpoledne
si s ním markýz nějaký čas povídal.
Ale brzy jsme jedli už jen společně.
Nevědomky mě vyloučili z debaty,
byli tak zanícení svými projekty.
Od rána do večera byl markýz s architektem.
Kvůli jejich přátelství jsem přestala existovat.
Když pan Ledoux odjel,
marně jsem čekala markýze méně odtažitého.
Ztratil se v množství dopisů, knih
a bůhví kolika myšlenkách...
že ho mé objetí už nezajímá.
Oslovuje mě, jen když chce svolení, aby mohl odjet
kvůli svým římsám, komínům, oknům nebo taškám.
Má drahá, zbytečně se znepokojujete.
Můžete věřit mé zkušenosti.
Co popisujete, je osud všech svazků.
Tomu nikdo neuteče.
Vášeň bohužel nedokáže vydržet.
Nebyly to běžné city, kterými mi markýz vyznával lásku.
To bych neunesla, pokud ano.
Seberte se, madam. Váš strach je neopodstatněný.
Markýz se nedvoří jiné ženě.
Netrapte se a najděte způsob, jak si ověřit jeho city.
Jistě budete klidnější. Ne?
Sníte, můj drahý?
Vy také sníte, markýzo.
To je pravda, a dost nešťastně.
Co se děje?
Nic.
Nevěřím vám, madam.
No tak.
Povídejte.
Nudíte se, když se nezabýváte prací?
Ne, ale jsou dny...
Kdy se člověk nudí.
Mýlíte se.
Vážně se velmi mýlíte.
Je jen jeden z těch dnů, kdy se člověk nudí.
Můj drahý...
Už nějakou dobu chci něco říct,
ale možná vás to rozruší.
Vy? Rozrušit mě?
Možná.
Nebesa dosvědčí mou nevinnost.
Přihodilo se to bez mého vědomí prokletím,
kterému zřejmě podléhá celé lidstvo,
když jsem tomu sama neunikla.
Pochází to od vás?
Děsíte mě, madam. O co jde?
Markýzi, víte...
Mrzí mě, že vás to zarmoutí.
Asi bych raději měla mlčet.
Ne, madam, mluvte.
Máte v srdci tajemství?
Nemáme snad především bez výhrad jeden druhému obnažovat duši?
Nevšiml jste si, že zmizela má radost?
Ztratila jsem chuť k jídlu. Jím a piju z nutnosti.
Nemůžu spát.
V noci se ptám sama sebe: "Je markýz méně rozkošný? Ne.
Máš důvod k nespokojenosti? Ne.
Existují nějaké podezřelé vztahy? Ne.
Ubyla jeho láskyplnost k tobě? Ne.
Když je tvůj drahý stejný, změnilo se tvé srdce?
Změnilo.
To nemůžeš popřít.
Nečekáš ho se stejnou netrpělivostí.
Nemáš stejnou radost, když ho vidíš.
Ta obava, když se vracel později,
to vzrušení při zvuku jeho kočáru,
když se objevil, když ohlásili jeho příjezd...
To už necítíš."
-Copak, madam? -Můj drahý markýzi,
vy jste stejný, ale vaše drahá nedokáže popřít...
že láska je pryč.
Je to hrozné odhalení, ale neméně pravdivé.
Madam, vy...
Jste mimořádná a jedinečná žena
jako žádná jiná.
Vaše upřímnost mě vyvádí z míry.
Měl bych zemřít hanbou.
Jak jste báječná a já nicotný.
Vy jste promluvila, ale vina je moje.
Vaše upřímnost mě inspiruje.
Byl bych zrůda, kdybych nepřiznal,
že příběh vašeho srdce je i můj.
Všechno, co jste řekla.
Ale mlčel jsem.
Trpěl jsem.
Nevím, kdy bych měl odvahu promluvit.
-Je to pravda, můj drahý? -Naprostá.
Pogratulujme si,
že jsme přišli o ten klamný sentiment, který nás spojoval.
Jak nešťastné by bylo, kdyby má láska trvala,
zatímco vaše uhasla.
Madam,
nikdy jste nebyla tak krásná a okouzlující jako teď.
A kdyby mě minulost nenaučila, myslel bych,
že vás miluji víc než dřív.
Markýzi, co s námi bude?
Madam, budeme se dál vídat
a vychutnávat důvěry toho nejhezčího přátelství.
Budeme ušetřeni všeho trápení a nesnází...
Prosím, omluvte můj oděv a rozpaky.
Kdyby váš sluha nenaléhal,
neukázala bych se, markýzo.
Po nešťastném osudu jsem našla prostředky
k životu mimo lidi vašeho postavení, neboť se považuji
za nehodnou vašeho pohledu.
Nebudu vás nudit příběhem svého trápení.
Nenudíte mě.
Poslouchám, madam.
Možná víte, že jsem se zrodila ze svazku, který neměl být.
Moje matka byla hraběnka de Demontoy a otec baron Obolensky.
Vyrostla jsem bez rodičů, ale získala to nejlepší vzdělání.
Byla jsem mladá,
když mě vévoda z Grimaud požádal o ruku.
To byla spása.
Ale oklamal mě falešným sňatkem.
Ocitla jsem se s dítětem a bez manžela.
Má chyba byla žádat spravedlnost a vložit do ní to málo, co jsem měla.
Ale muž, který mě podvedl, měl větší vliv,
a prohrála jsem.
Ale nouze nezná zákon. S dcerou jsme musely žít.
Ocitly jsme se na úrovni zavrženíhodných žen.
Kde je? Nedoprovodila vás, jak jsem žádala?
Pojďte sem, slečno.
Prosím, posaďte se.
Promiňte.
Sedněte si tam.
Vstaňte a pojďte ke mně.
Máte krásné vlasy.
Děkuju, madam.
Můžete je zvednout?
Ano, madam.
Krk máte ještě hezčí.
Děkuju, madam.
Madam, divím se, že tak půvabné a jemné stvoření nenašlo
lepší domov než ten, v které se teď nacházíte.
Během soudu i poté jsem ji brala s sebou
mezi úředníky, preláty, hodnostáře a finančníky.
Chvíli si s ní pohráli a pak ji nechali.
Nejde o její andělskou krásu a vybranou povahu.
Sama je půvabná, ale...
není volnomyšlenkářská
a nemá talent rozvířit otupělost lhostejných mužů.
Popsala byste ji jako čestnou?
Když neberu naši profesi,
ta nejčestnější.
Připouštím, že pár měsíců budete mít prostý život,
ale nepotrvá to věčně a slibuji vám tu nejlepší odměnu.
Proberte to.
Jsou-li mé požadavky přehnané, řekněte to.
Neurazí mě to ani nepřekvapí.
Madam, vaše důvěra nám tak lichotí,
že každý z vašich požadavků je pro nás
šance vám poděkovat.
Ty šaty vám sluší.
Dám vám čas zvyknout si na nový život,
sejdeme se za pár měsíců.
Je krásný den. Všechno je příjemné.
Vzduch, víno, které jsme vypili,
jemné slunce a samozřejmě vaše společnost.
Říkáte "samozřejmě" jen ze zdvořilosti.
Ne. Mýlíte se, markýzo.
Jistě byste radši roztomilejší společnost než mě
po svém boku,
jako madam de Bailly.
S tou už se nevídám.
Odpusťte.
Zapomněla jsem, že ten vztah byl už dva týdny starý.
Minule jste zmiňoval mladou italskou hraběnku.
-Říkal jsem vám o ní? -Ano.
Její kouzlo už pominulo?
Ano. Jakmile mi podlehla.
Bylo to velmi žinantní, to mi věřte.
To chápu.
To je mi líto, ubohý markýzi. Jste sám se starou přítelkyní.
Nelitujte.
Co je lepší než přátelství a dokonalejší než naše?
Mezi námi je klid. Srdce máme na dlani.
Nemusíme nic skrývat.
-Chcete si sednout? -Ne, pokračujme.
Kde jsme byli?
Chválil jsem naše přátelství. Ale asi se z něj těším sám.
Markýzi, nechtějte důkazy. Copak tu nejsem s vámi?
Co byste řekl na operu nebo komedii odpoledne?
Myslím, že už jsme všechno viděli.
Proč se zavírat před tak krásným dnem?
Pokud se nepletu...
Myslím, že to jsou ony. Ano, jsou.
Madam, poznáváte mě?
Jste to vy, madam?
Ano, já. Jak to jde? Jak se máte?
-Už je to věčnost. -Vy nevíte o našem neštěstí?
Musely jsme žít, jak naše skromné prostředky dovolily.
Nic jste neřekly. Mohla bych se urazit.
Těžkost chudoby podněcuje nedůvěru.
Jak mladá dáma dospěla.
Jak vypadám staře.
Po příjezdu do Paříže byla ještě mladičká.
Ale nezměnila jste se, madam.
Čas se na vás nepodepisuje.
Tomu nevěřím, ale jste velmi laskavá.
Projdeme se a pohovoříme si.
Promiňte, to je můj přítel markýz des Arcis.
Jako by tu nebyl.
Madam,
chápu, jak někdo snáší chudobu, jako to dělá spousta mužů a žen.
Ale dostat se z nadbytku do nouze jako vy, muset se s tím smířit
a najít v tom štěstí...
Dnes ničeho nelituji.
Život ve zbožnosti je méně omezující než ten ve dvornosti.
Ani nevíte, jak vám věřím.
Velice respektuji, jak si vedete.
Nemějte pro nás přílišný respekt.
Víra nás odměňuje víc než cokoliv jiného.
Náš život není oběť, jak si mnozí myslí,
ale požehnání.
Promiňte, madam, musíme jít.
Tak nenadále?
Musíme do kostela. Už se nemůžeme zdržet.
Běžte, ať kvůli mně nepřijdete pozdě.
Markýzi? Co byste chtěl dělat?
Žádné představení? Určitě?
Kdo jsou ty ženy?
Tu matku znám už dlouho.
Vzala si hráče, ten prohrál jejich jmění a zemřel.
Zůstala sama s mladou dcerou.
Chudoba a stud ji vyhnaly z naší společnosti.
Ale zdá se, že ničeho nelituje.
Zhýralci se smějí, ale víra je dobrá.
Ano. Zvlášť pro nešťastníky.
Vrací té matce s dcerou ztracenou důstojnost.
Není to vévoda de Beauregard s chotí?
Pozdravíme je.
Pojďte.
-Markýzo. -Ano.
-Jednu věc nechápu. -Mohu vám pomoci?
S takovou tváří by v naší společnosti mohla mít, co chce.
Mluvíte o...?
Dceři vaší přítelkyně.
To je tak krásná?
Já stále vidím dítě z dávné minulosti.
Vypadá jako Raffaelova madona.
Neměla by mít
s takovou tváří vyšší pozici ve společnosti?
Není od matky kruté uvalit na dítě takový osud?
Skromné prostředky jsou možná lepší než nemravné bohatství.
Copak je?
Já vás znám, markýzi.
Kdepak, madam.
Jestli si myslíte, že mě vzrušuje ta zbožná dívka,
tak mě neznáte.
Nic si nemyslím,
jen mě pobavila myšlenka, že by vás mohla svádět víra.
Ale to nevadí,
stejně na ni brzy zapomenete...
jako na tu italskou hraběnku.
Dámy.
Dobré ráno.
Na vás je brzy. Nemohl jste spát?
Už nemůžu spát.
Něco vás trápí?
Úděl vašich přítelkyň.
-Pořád vás to souží? -Mám toho teď tak málo
na přemýšlení, že mě trápí každičká věc.
A co vaše stavební projekty?
O ty si nemusím dělat starost.
-Madam, viděla jste je? -Koho?
Vaše přítelkyně.
-Ne. -To není správné.
Jste bohatá, ony v nouzi.
Mohla byste je aspoň občas pozvat na večeři.
Zvala jsem je bez úspěchu desetkrát.
Odmítají ke mně přijít.
Navštěvovat naši společnost nevyhovuje jejich prostotě.
Okázalost vzbuzuje hřích.
-Nemůžeme jim nijak pomoci? -Potřebují to?
Copak víra není pomoc a bohatství?
To je trápí náš osud a modlí se za naši spásu.
Když jim pošlu 20 louisů, tak odmítnou?
Zcela jistě.
Nevezmou si ode mě, tak proč od vás?
Proč odmítají dobou vůli přítele?
Markýzi, my světští lidé nemůžeme chápat
zásadové citlivosti zbožných duší.
Takže jim nijak nemůžu pomoci?
Ne, markýzi, nijak.
To je kruté.
Ano, svět je krutý.
To ne.
Markýzo.
Tu dívku jsem viděl jednou...
A už ji neuvidíte.
Madam,
protože jste přítelkyně,
musím vám něco svěřit. Zatajil jsem vám událost.
Událost?
V Královské zahradě,
když jste mluvila s její matkou, šel jsem s ní, vzpomínáte?
Asi chápete, že jsem na ni musel neustále zírat.
Pokaždé se odvrátila a dívala do země.
Ale v jednu chvíli...
už jste dokončovaly rozhovor...
se naše oči střetly. A...
Jaké osvícení, madam.
Její pohled...
tak skromný, upřímný...
a hluboký.
Bez koketování a konvence.
Pohled...
plný pravdy, která vás osloví,
i když ji nedokážete rozluštit.
To vše jste viděl?
Jak dlouho se na vás dívala?
To nevím.
Možná ne...
ani vteřinu, ale...
tu nejdelší vteřinu, jakou si lze představit,
nekonečnou vteřinu, která ve mně stále rezonuje.
Markýzi.
Vaše představivost mě stále ohromuje.
Mladá žena v rozpacích z vašeho naléhání
letmo pohlédne a vy hned fantazírujete.
Vy, rozumný muž,
požitkář, který si myslí, že jsme jen masa atomů.
Tohle mi rozum napovídá, madam.
Žádný pohled mi nikdy nepřišel tak pravdivý.
Vaše "nikdy" trvá stejně jako vaše "vždy".
Zrovna já tohle vím.
Možná vám ve sbírce chybí zbožná žena.
Ani máte pravdu.
Máte pravdu.
Přesto...
Markýzi, dejte si pozor.
Nepleťte si tu dívku s jinými.
Nedá se uvést do pokušení, svést ani oslovit.
Nemůžete zvítězit.
Věřte mi,
pokud si chcete ušetřit utrpení, zapomeňte na tu dívku.
Má drahá.
To je šílenství.
Váš plán je každopádně nepodložený.
Proč?
Proč by markýz přilnul zrovna k této dívce
a ne k jiné?
Protože markýz nemůže odolat tomu, co mu odolává.
Když jsem vyvolala ušlechtilé city, byly úměrné mému odolávání.
Nevšimla jste si, že láska sílí, pokud nám oběť touhy uniká?
Jste si dost jistá.
Co když vám řeknu, že sem markýz denně jezdí
a nenuceně se mě vyptává na novinky
o té dívce a její matce?
Ale nečekala jsem, že markýz bude tak snadná kořist.
Nicméně se obávám...
že vaše snaha je přemrštěná.
Má snaha se nevyrovná mé bolesti a ráně, kterou mi markýz zasadil.
Buďte spravedlivá.
Nevěděla jste o jeho přelétavé povaze?
Proč se hněvat na nečestného muže,
pokud ho tak příroda stvořila?
Je spravedlivé, aby se nečestnost v klidu potulovala?
Můj hněv je naplněný spravedlností.
Nehledám pomstu.
V sobě vidím ženské pohlaví
a v něm mužské.
Ke konání spravedlnosti musí být
naše srdce čisté a bez zášti.
Madam...
právě čistota mě motivuje.
Pokud se spravedlivé duše nepokusí zlepšit muže,
jak lze doufat v lepší společnost?
Je bezcitné doufat v něčí utrpení.
Dívejte se na lidstvo otevřenýma očima.
Jen bolest pomůže duši uvědomit si chyby.
Je to z laskavosti,
proč chcete, aby trpěl?
Ano.
Chci mu osvítit mysl.
Madam, prosím...
Co se děje?
Řekněte mi to.
Jde o ženu?
Poznám, že jde o ženu.
Milujete ji a ona vás ne?
Láska je vždycky taková.
Jeden vždycky miluje příliš a ten druhý málo.
Můj otec říká, že příroda nemá ráda rovnost a baví ji naše trápení.
Jeden má vždycky víc a druhý méně. V každé oblasti a věci.
I v rozkoši.
Zahrajeme si hru.
Zavřete oči a myslete na ni.
Představte si, že jste s ní,
že...já jsem ona.
-No tak, markýzi, snažte se. -Ne, promiňte, to nepůjde,
Neumím si představit dělat s ní tohle.
Urazilo by to její čistotu a skromnost.
Počestná žena s mužem v posteli je stále žena.
Ona ne.
Dobrý den, markýzi.
Vypadáte lépe než včera.
Bála jsem se, že jste onemocněl.
Podívejte na ten obraz. Hodil by se vám sem. Ne?
Nejsou ty ovečky kouzelné?
Markýzi, nemám nic nového.
Madam, mohl bych mít její portrét?
To je nápad. Ještě asi musíte odpočívat.
Jen jsem spatřil její tvář
a její dokonalý, ačkoliv nejasný obraz
se mi vryl do paměti.
Ta nejasnost je příčinou mého utrpení, madam.
Věrný portrét by mohl
uzdravit mou nadměrnou představivost.
Mohl bych snad najít nedokonalosti, které mě utěší,
že už ji nikdy neuvidím.
Vy sníte, markýzi.
Copak se nechá namalovat, když tak skrývá svoji tvář?
Je absurdní, že víra žene klenoty přírody,
aby se ukrývaly. To je tak surové.
Pozor na ústa. Někoho by urazilo mnohem méně.
Nezajímají mě ti, kteří žijí v naději, že zemřou se ctí.
Monsieur, určitě jste s to, abyste kázal
a mluvil za volnomyšlenkáře?
Týdny se vláčíte jako nemocný pes.
Chtěl jsem na ni zapomenout.
Zkusil jsem vše.
Moje snaha jen přinášela vzpomínky.
Ještě jednu laskavost.
-Jakou? -Smilujte se.
Chci ji vidět znovu.
To je těžké.
Ne, mohu ztratit jejich přátelství,
když vám pomohu.
To ne.
Nedejte mi košem.
Nebudu za sebe ručit. Znám se.
Ty ženy máte ráda. Ušetřete je toho, co dokážu.
Najdu je.
Nasadím na to třeba sto mužů, ale najdu je.
Dostanu se tam. Nevím, co řeknu nebo udělám.
A jsem teď v agresivním stavu.
Máte pravdu.
Neudělám to kvůli vám, ale jim.
Ale doufám, markýzi, že mi dáte čas.
Co nejméně, madam.
Co nejméně.
Děkuji vám.
Děkuji, má drahá.
Dámy. Prosím, zůstaňte sedět. Jezte.
Dejte si víno, abyste si vynahradily vše,
co vám přináší kajícný život.
Užijte si markýzovy nepřítomnosti.
Nedivila bych se, kdyby kvůli netrpělivosti přijel dřív.
Nemůžu se dočkat, jak to zahraje.
Ale oceňuji, že to zahrajete vy, dámy.
S dcerou jsme se připravovaly několik dnů.
Rozhodně se vynasnažíme.
Ten oděv vám tak sluší,
že je těžké si představit, že ještě nedávno...
Dámy, markýzův kočár se blíží.
Přijel markýz des Arcis.
Je tady. Uveďte ho dál.
Řekla jsem, ať je překvapený, že tu jste,
a ať se omluví, než přijme mé pozvání,
aby s námi povečeřel.
Uvidíme, jak dobrý je herec. Jezte.
Markýzi.
Vy jste tady?
Nevěděl jsem, že večeříte. Nejsem vhodně oblečen.
Byl jsem u přítele, který prodává pozemky tady poblíž,
a cestou zpět do Paříže jsem si řekl, že nesmím projet kolem
bez pozdravu, to byste mi vyčinila.
To je dobře, markýzi. Jste vřele vítán.
Znáte madam de Joncquières a její dceru?
Vy jste zapomněl?
Potkali jsme je v Královské zahradě.
Už si vzpomínám.
Dámy, už vás nebudu rušit.
Dovolte mi odejít.
Vy odcházíte, markýzi?
Nechci být dotěrný, madam.
Co když mě rozzlobí, že tak brzy odejdete?
Madam, rozzlobit vás si jistě nepřeji.
Než jste přišel,
mluvily jsme o libertinských filozofech.
Přišel jste právě včas.
Proč já?
Ano.
Studoval jste je, ne?
Ne.
-Nebuďte skromný. -Madam.
Ne, já... Vy...
Mýlíte se.
Nestudoval jste je, abyste je mohl odsoudit?
To ano. Jistě...
Trochu.
Tak nám řekněte, proč jsou tak hrozní.
My máme stejný názor jako vy.
Ale já...
-Já ne... -Podle nás volnomyšlenkáři souhlasí,
že jejich filozofie má převahu nad vírou,
protože činí muže šťastnější. Co myslíte?
Víte...
-Posloucháme. -Ano. Takže...
Rozkoš... Hledání rozkoše
je zdroj všeho našeho neštěstí.
Volnomyšlenkáři jsou děti.
Myslí pouze na okamžité uspokojení.
Ale za chvíli rozkoše,
kolik je slz a pláče?
Hezké pojetí. Viďte, madam?
Ano, a pravdivé.
Rozkoš si žádá rozkoš. Tito muži jsou věčně neukojení.
A věčně přelétaví, ne?
A věčně nešťastní.
Věčně rozrušení svou touhou? Že?
Vskutku.
Monsieur, dovolte mi otázku.
Včera se mě dcera ptala, jestli hledání velebnosti
je touha, za kterou bojovat.
Nevěděla jsem, co říct.
Slečno...
Všechno velebné závisí na Stvořiteli.
Velebnost není touha, ale emoce.
Emoce, která nám protíná duši a která nás okamžitě
na chvíli
přenáší k čisté pravdě.
Slýcháte o všech nuancích božské lásky,
jako by jediné jídlo bylo Písmo svaté.
Nechtěl jste se stát knězem?
Odpusťte, madam.
Upozorňovala jsem, že ta večeře bude krátká,
máme své závazky.
Nebojte, upozorňovala jste mě.
Nerada bych, abyste kvůli mně zanedbávaly povinnosti.
Ale nejdřív, madam, vám chci dát ten text, o kterém jsem mluvila.
Pojďte.
Slečno...
Snad jsem vám odpověděl na otázky.
Ano, monsieur.
Duše, které se zajímají o velebnost,
jsou ty nejlepší.
Slečno.
Vaše matka na vás čeká.
Sbohem, madam.
Sbohem, monsieur.
Sbohem, slečno.
Jak úžasné dítě.
Ano, souhlasím.
-Jaký jsem byl? -Dokonalý, markýzi.
Vaše argumenty mě nadchly a téměř přesvědčily.
Proč odešly tak brzy? Nemohla jste je zdržet?
Kritika je má jediná odměna.
Jaká žena v Paříži by tohle udělala?
Promiňte. Není žádná jako vy.
Jste má opravdová přítelkyně. Já jsem tak nevděčný.
Co vaše srdce?
Musím tu dívku mít,
jinak zemřu.
Příteli, radím vám tu myšlenku zahnat.
Dámy, už jsme se setkali, že?
Ano, večeřeli jsme u madam de La Pommeraye.
Dámy.
Jak šťastná náhoda.
Neotevřely jsme to, abyste si to přečetla první.
To vám dal kněz?
Ano, madam.
Dal jí to po zpovědi
a chtěl, aby to otevřela tajně.
Jak si to může kněz ospravedlnit?
Řekl, že její kouzlo je nebezpečný dar,
který Bůh dává ženě
a který není lhostejný mužům,
a že ji muži budou chtít uvést v pokušení.
Pak řekl, že ji může ochránit jen čestný muž.
To je mizera. A co jste řekla?
Mlčela jsem, madam.
Dodal, že Bůh na ni dohlédl,
protože si jí všiml jeden jeho známý gentleman
s ušlechtilou duší a byl pohnutý její zbožností.
Drahý markýzi, takhle financujete církev.
Dobře. Výborně. Mám radost.
Choďte dál do kostela. Pokud kněz bude chtít odpověď,
řekněte, že jste dala dopis matce,
která ho spálila.
Byl jsem pitomec. Jsem zoufalý, madam.
Snažně prosím. Potřebuju vás.
Poraďte mi. Jak je mám oslovit, abych je neurazil?
Bez vašeho svolení nic nepodniknu.
Markýzi, už nelze nic dělat.
Tu dívku mít nebudete. Je konec.
Madam, odpusťte mi, že jsem sem tak přišel.
Ale nevím, jak jinak s vámi mluvit.
Můj dopis vaší dceři vás musel uvést do rozpaků, ale...
prosím, věřte mi, že vznikl z těch nejupřímnějších
a nejčestnějších citů.
Mým úmyslem je nabídnout vaší dceři
to nejlepší prostředí.
Chci její čistou duši udržet v bezpečí
před tímto světem plným krutosti a neřesti, madam.
Nikdo ve mně ještě nevyvolal takovou dobrotu.
Madam, tento záruční list
vás opravňuje k příjmu 600 louisů.
Můžete s nimi naložit podle libosti.
Pokud ne pro váš komfort, kterým opovrhujete,
můžete je utratit za nešťastníky, za které se tolik modlíte.
Slečno...
pro vás mám diamanty, které jsem zvolil pro jejich čistotu...
na důkaz čistoty mé náklonnosti.
Sbohem, dámy.
Máte v rukou můj život.
Madam, nemáme to přijmout?
Přikláníte se k tomu?
Ano, madam, s vaším svolením.
Ne. Ještě jsme neskončily.
V co víc můžeme doufat?
Pro ženy jako my je to hodně.
Ne, není to dost.
Ten příjem by nám zajistil štěstí, madam.
Říkám, že to nestačí.
Obávám se, že je riskantní doufat ve víc.
Sedněte si.
Vemte si to pero
a napište mu odpověď plnou hrdosti a rozhořčení.
Já mu to předám.
Nic neříkejte.
Jsem příliš laskavá.
Intrikujete za mými zády a mám mlčet?
Kdybyste viděl, jak jste urazil ty ubohé dámy.
Představila jsem vás...
jako přítele a nejčestnějšího muže.
Tolik jsem se styděla.
Odpusťte mi.
Madam. Prosím, odpusťte mi.
Ta dívka je krásná a cnostná, tak ji musíte pronásledovat?
Jak si zasloužím být vaše komplicka?
Markýzi, padněte mi k nohám, proste za odpuštění
a slibte, že necháte mé přítelkyně.
Odpusťte mi, madam.
Pomozte mi, prosím.
Láska je prokletí. Mění nám povahu.
Musím mít tu dívku. Musím.
Podívejte, co ze mě je.
Slitování. Pomozte příteli.
Nelze nic udělat. Zapomeňte na ni.
Zde jsou listiny ke dvěma domům
a třikrát větší příjem než ten předchozí.
Tak co, madam?
Co myslíte?
Madam, můžete mi říct něco, co mi dovolí doufat, nebo zoufat?
Madam, je to příliš málo?
Minule jsem říkal,
že můj život závisí na vás.
Možná jsem měl dodat, že nejde jen o můj osud,
ale o celé mé zdraví.
Bůh mi dovol vás brzy vidět.
Neplačte. Pište, madam.
Snažně vás prosím, madam.
Obětuje půl svého jmění. Není to dost?
Jen princ může být tak štědrý.
Pro vás je to příliš, pro mě málo.
Pište.
Mějte slitování, madam, prosím.
Pište, madam. Ujišťuji vás, že budete odměněna.
Markýzo, dohnala jste ho k šílenství.
Můžete si gratulovat k pomstě.
Teď si mám gratulovat?
Když mám cíl na dosah?
Copak jste ho už nedosáhla?
Ne.
Jste velmi záhadná.
Chcete ho přesvědčit, aby se vzdal více jmění?
Chcete ho zruinovat?
Co víc chcete?
Nevím, co máte na mysli, ale zdáte se přesvědčená.
Buďte opatrná.
Vychutnejte si vítězství nad markýzem a nechtějte víc.
Kolik králů zemřelo z přílišné sebejistoty?
Já už jsem mrtvá.
Čeho se můžu bát?
Markýzi.
Už jste zpět ze svých končin.
Nechtěl jste zůstat rok?
Samota a knihy vás nudí?
Madam, tři týdny tam byly jako tři roky.
Nikde nejsem šťastný.
Udělám tu největší pošetilost na muže mého věku a postavení.
Madam, ožením se.
Markýzi. To je vážná věc vyžadující pečlivé promyšlení.
Mám jen jednu úpornou myšlenku. Víc nešťastný už být nemohu.
Můžete se mýlit.
Proto chci, abyste...
vyjednávala mým jménem.
Navštivte tu matku s dcerou, zeptejte se matky,
vyslechněte tu dívku a sdělte mi jejich záměry.
Jednejte opatrně.
Sázíte své jmění a pověst.
Není cesty zpět.
Vemte si posměch vašeho okolí,
které nepochopí, proč si berete chudou dívku.
Už nikdy nebudete moci slíbit svatbu jiné ženě,
jak jste často dělal.
Nezapomeňte, že kouzlo té mladé ženy pomine.
Neznáte její skutečný charakter, který budete muset snášet
do konce života.
Madam, promýšlel jsem to znovu a znovu.
Jste dobrá přítelkyně,
chcete mi ze srdce vyrvat tu nešťastnou touhu.
Ale to byste mi musela vyrvat srdce.
Děkuji, madam, děkuji.
Blahopřeji, slečno.
Madam měla pravdu.
Naše trpělivost se vyplatila. Mé dítě.
Markýz si tě chce vzít.
Proč ten pohled?
Raduj se se mnou.
Co tě trápí?
Získáme nejen jmění, ale i jméno.
Matko.
Nikdy to nebyla otázka sňatku.
Já myslela, že madam chce,
aby markýz zaplatil za přelétavost.
Madam nás má ráda.
Její laskavost k tobě překonala odpor k markýzovi.
Odpusťte mi.
Mám jí být vděčná, ale nemůžu.
-Nemám ji ráda. -Jak se opovažuješ?
Nedojalo madam naše neštěstí? Není na nás hodná?
Nejsme my hodné na ni?
Děvče mé, nezapomínej, odkud pocházíme.
Nezapomněla jsem.
Ale našim klientům nikdo nenalhával, kdo jsme.
Madam chce to manželství pro tvé dobro.
Je dobré si vzít muže, kterého podvádíme?
Zajistíš si čestné postavení.
Je čestné zradit svátost a strávit život ve lži?
Zapomeň na svátost.
Každé manželství je dohoda
a na tom není nic špatného.
Vrátí ti tvoji důstojnost a svobodu.
Co je důstojné na předstírání lásky?
Manželství časem vyvolá city.
Můžeš ho začít mít ráda.
Když začnu mít ráda markýze,
můj osud bude jen bolestnější.
Proč to říkáš?
Pokud je kruté klamat nevinného,
je ještě horší klamat toho, koho milujete.
Lze někoho milovat a lhát mu?
Matko...
kdyby markýz věděl, kdo jsme...
Mohl by nás zabít.
Madam.
Celý den nemluvíte. Zdáte se nepřítomná.
Odpusťte, monsieur.
Líbil se vám obřad?
Ano, monsieur.
Jste bledá. Je vám dobře?
Ano, monsieur.
Nechám vás jít do pokoje.
Kdyby cokoli, pošlete pro mě.
Počkejte.
Můžete se usmát?
Děkuji.
Prosím, nechte mě s dcerou.
Poslední opatření. Nesu ti tohle.
Markýz si myslí, že jsi neposkvrněná.
Předstírej nevinnost, jak to půjde, a vem si tohle,
aby neměl podezření ohledně tvého panenství.
Nakapej na prostěradlo.
Mé dítě...
Já tomu nerozumím.
Nezažila jsi mnohem těžší zkoušky než tuhle?
Ne, matko.
Nezažila jsem nic horšího.
Myslím...
že mě Bůh trestá, že klamu jeho oddaného služebníka.
Potichu.
Boha z toho vynech.
Nezachrání nás, když ho zapřísaháme.
Proč by se obtěžoval nás trestat?
Čeho se bojíš?
Markýz ti přeci nebyl odporný.
Sama sobě jsem odporná.
Seber se.
A poslouchej.
Nevyžívám se v těchto dohodách, ale zapomeň na znechucení ze lží
a podvodu.
Svět stojí na lžích.
Tak vznikl. Musíme toho využít.
Před námi to dokázaly generace mužů a žen.
Taky to dokážeš.
Jsem si jistá.
Madam...
ze dne na den se ocitáte
v loži muže, který je vám stále cizí.
Nebojte.
O nevinnost nepřijdete.
Až sama ucítíte
náklonnost jako já, která přenese dva milence do rozkoše.
Neudělám nic, madam, abych vás přinutil.
Poznejte mě.
Dobrý den, madam.
Jste veselý, markýzi.
Ze skromnosti se nezeptám proč.
Ne, mýlíte se.
Je to její křehkostí nebo ušlechtilou duší?
Nebyl jsem vulgární manžel, který si vynutil právo.
Smějete se mi.
Naopak. Já se raduji.
Nevinnost je zřejmě nakažlivá.
Nebo existuje potěšení v odložení uspokojení.
Ano, vskutku.
Uspokojení se často rovná trpělivosti.
Víte, že jsem přišla vzít vás a vaši rodinu ven.
Očekával jsem vás. Je to výborný nápad.
Těším se do Královské zahrady. Tam nás berete?
Ano. Tam vám dám svatební dar.
Dobře si pamatuji,
že jste tam poznal svoji manželku.
Manželku.
Ta slovo je stále zvláštní a nové.
Zvyknete si.
Proč vy se nevdáte?
Za koho?
A kdo mi odpřisáhne věrnost?
Asi to jde i bez manželovy věrnosti.
Ano, ale kdyby můj byl nevěrný,
asi bych kupodivu vznesla námitku.
A jsem pomstychtivá.
Přirozeně byste se pomstila.
Mohli bychom si společně pořídit panství.
Byli bychom příjemná společnost.
To zní báječně, ale nevdávám se.
Jediný muž, kterého jsem měla pokušení si vzít, je...
Já?
Teď už to mohu klidně přiznat.
Proč jste mlčela?
Udělala jsem dobře.
Vaše žena se k vám hodí lépe v každém ohledu.
Má drahá ženo.
Víte, že markýza má pro nás překvapení?
Vezme nás do vzpomínek.
Tak jdeme.
Markýzo,
včerejší obřad byl moc krásný
a velmi úspěšný.
Byla to směs jednoduchosti, půvabu a vážnosti,
což tomu dodalo zvláštní náboj.
Cítila jste to?
Ano, markýzi.
Krásný obřad. Udělal velký dojem.
Snad na něj dlouho nezapomenete.
To bezpochyby.
Kudy váš kočí jede do Královské zahrady?
Nebojte, zná zkratky.
Nechci nic říkat, ale kočí vás určitě přeslechl.
Slyšel mě velmi dobře.
Jen klid, už tam budeme.
Tak.
Jsme tady.
Madam, to je vtip?
Co je to za hru? Proč jsme před tím brlohem?
Copak je?
Proč ty obličeje? Co se děje?
-Madam. -Ano?
Dámy, vystupte první.
-Prosím, madam. -Ven, vy dvě.
Jakým tónem mluvíte s mojí rodinou?
Tónem vhodným pro takové ženy.
Je čas vystoupit, dámy.
Honem.
Co to má znamenat?
Abyste viděl, kde vaše žena a tchyně několik let
provozovaly živnost jako madam a slečna d'Aisnon.
Nechápu. Vysvětlete mi to.
Vaše rodina to vysvětlí sama.
Madam?
Mluvila markýza pravdu?
-Znáte tohle doupě? -Ne.
Monsieur, vysvětlím to.
Můj otec byl baron Obolensky
a moje matka hraběnka z Demontoy.
Měla jsem si vzít vévodu z Grimaud, ale...
Já...
Ano, monsieur.
Madam mluvila pravdu.
S matkou jsme tu pracovaly.
Vy ne, má ženo.
Ano, monsieur.
A co jste tu dělaly?
Odpovězte.
Kdo chtěl, mohl s námi strávit noc.
Jestli si tu ze mě střílíte,
nehodí se to, madam.
Nehodí?
Myslíte?
Měl jste počestnou ženu
a omrzela vás.
Byla jsem to já.
Z dobroty jsem vám našla manželku hodnou vás.
To vy jste...?
Kdyby každá žena v mé situaci měla dost hrdosti,
udělala by to samé
a mužů jako vy by bylo méně.
-Ale madam, co naše přátelství? -Jaké?
Markýzi,
kvůli vašim touhám
neumíte druhým vidět do srdce.
Nevidíte za závoj, který nám skromnost vnucuje.
Úsměv ztrápené duše oplatíte úsměvem
a nevidíte utrpení, které ji sžírá.
Všechno to byla hra?
Jistě to pobaví celou Paříž.
Markýzi.
Jak se opovažujete za mnou chodit?
Monsieur, pohrdejte mnou, protože si to zasloužím,
ale vyslechněte mě.
Běžte, jinak se strachujte o život.
-Prosím. -Víc nechci slyšet.
-Dejte mi chvíli... -Madam.
Nesahejte na mě a nepřibližujte se...
nebo za sebe neručím.
Madam...
Proč?
Proč jste nás zradila?
Nezradila.
Nebojte. Slib splním. Čeká vás hezká suma.
Mluvím o naší cti.
O cti své dcery,
kterou jste měla zachránit.
Není velká čest být mými komplickami?
Vás zradil muž,
tak buďte ráda, že jste součástí toho plánu.
Kdyby všechny ženy udělaly, co my,
jejich čest by byla větší.
Markýzi, cítím s vámi.
Je vážně nefér, že ty ženy, které jsou často tak ctěné,
vás takhle zostudí.
Netrapte se tím.
Nemračte se a řeči neposlouchejte,
buďte veselý jako dřív.
Uhněte. Z cesty.
Pusťte mě domů. Nechte mě projít.
Přinesli ji tihle muži.
Vylovili ji ze Seiny. Ještě dýchá.
Na co čekáte? Vyžeňte ty lidi.
Ti muži čekají na odměnu.
To je dost peněz za couru.
Měl jsem ji za míň.
Snad vypadala líp.
Běžte, pánové.
Vypadněte.
Pryč.
Mám hlad. Přineste mi jídlo.
Co zase?
Co je?
Na chvíli se probrala a pak zase hned omdlela.
Doktor zatím neví, jestli přežije.
Přestaňte.
Něco jiného, prosím.
Ne.
Něco jiného.
Běžte se podívat.
Monsieur, to madam.
Utekla, když komorná spala.
-Nechali jste ji? -Uložili jsme ji zpět do postele.
-Určitě chtěla utéct? -Určitě, monsieur.
Rozsviťte v pracovně. Ať tam moje žena hned přijde.
Pojďte dál.
Když máte dost síly utíkat,
tak mě můžete vyslechnout.
Má čest mi brání nechat moji ženu a její matku
bez peněz a bydlení v ulicích Paříže.
Vyřiďte své matce,
že dostane dům v Rouenu a příjem.
Děkuji, monsieur. Děkuji.
To není vše.
Pojďte se posadit.
Ne, monsieur, nemůžu.
Nejsem hodná toho,
se k vám přiblížit či vašeho oslovení.
-Řekl jste to. -Madam, lituji toho.
Nejste zkažená.
Slabost a autorita vás dovedly k ohavným činům.
Nelhala jste a nevdala se přes zábrany?
Ano, monsieur.
Mám jiný rozum a zásady než moji vrstevníci.
Nejsem pro svazek bez náklonnosti.
Vrátím vám svobodu.
Nechte si mé jméno a žijte, kde chcete.
Promyslete si to a dejte mi vědět.
Monsieur...
Dejte mi temný kout domu, kde byste nechal svou ženu bydlet.
Budu tam bez odmlouvání.
Vy nerozumíte. Jste volná.
Budu volná, až posoudíte mé chování...
až se mi podíváte do srdce a uvidíte, jak nesnáším lži.
Až uvidíte, jak vzdálené jsou mé chyby z minulosti.
Madam, věřím, že jste upřímná.
A jestli má ústa někdy pronesla...
jediné ponižující slovo...
Omlouvám se.
Ujišťuji vás...
že moje žena...
už nikdy neuslyší bolestné slovo.
Navždy se před vámi můžu ukrýt.
Řekněte a půjdu.
Vaše štěstí není ohroženo. Zapomeňte na mě.
Madam, vždyť jsem vám odpustil.
Vidím, že mi nevěříte.
Madam.
Madam, prosím.
Madam, vstaňte.
No tak, markýzo. Vstaňte, madam.
Pojďte.
Madam des Arcis.
Počkejte, hned přijdu.
Madam.
-Opouštíte Paříž? -Madam
de La Pommeraye vás poslala mě špehovat?
Vy žertujete, markýzi.
Vždyť jsem přítelkyně baronky.
Není důvod vás špehovat.
Fámy jsou plné detailů.
Markýzi, málo mě znáte.
Mé přátelství s madam de La Pommeraye ze mě nedělá komplicku.
Vaše neštěstí mě vůbec netěší.
S chotí odjíždíme na venkov.
Vrátíme se, až to nebude mít dopad
na ni ani mě.
Nový skandál zažene starý.
Trpělivost. Lidé na vás zapomenou.
Děkuji, madam.
Abych nezapomněl.
Až uvidíte madam de La Pommeraye,
poděkujte jí.
Poděkovat jí?
Svou pomstou mi prokázala službu.
-O jaké službě mluvíte? -O té nejlepší pro dva lidi.
Nemůžu vyčítat madam de La Pommeraye rozhořčení.
Bez něj bych nepoznal svoji ženu.
Já...
Minulý týden jsem byla za baronkou.
Ano? Jak se má?
Velmi dobře.
Neviděla jsem ji věčnost.
Bydlí na stejném místě?
Ano.
Naproti markýzi des Arcis.
Máte pravdu.
Vlastně jsem na něj narazila.
Na koho?
Na markýze.
Skutečně?
Mluvila jste s ním?
Možná jsem moc zvědavá, ale...
jste má přítelkyně.
Odjížděl na venkov. Zrovna nasedal do kočáru.
Přišel mě pozdravit.
Byl sám?
Byl s manželkou?
Ne.
Slyšela jsem, že ho doprovázela.
Pamatuji si to jasně. Byl sám.
Lidé jen šíří fámy.
Byl sám.
Sám jako vy tady.
I kdyby byl se ženou, bylo by mi to jedno.
Mé srdce je v pokoji.